I 1999 HAVDE TOWER RECORDS EN OMSÆTNING PÅ OVER 1 MIA. DOLLAR.
EN MILLIARD DOLLAR
FEM ÅR EFTER INDGAV DE KONKURSBEGÆRING.
KONKURS
KLASSISK
Dengang da teenagere havde en samling 45-plader...
...fandt jeg det spændende.
Det var næsten bedre end at have en stor samling cd'er-
-albums og alt andet.
Forestil dig det... 45-plader, 45 RPM-plader.
En bedre kvalitet og mindre skrøbelige end 78'erne ti år tidligere-
- men med al den musik, man kunne ønske sig.
Og man kunne tage den med i en lille kasse.
Det var det, Tower handlede om.
INGEN MUSIK, INTET LIV.
Det var musikken, der betød noget for de unge.
For alle, faktisk, men mest for de unge.
Og vi var dem, der skaffede dem det.
Den første plade, jeg købte, var-
- Bob Wills' "New San Antone Rose."
Den kostede omkring 35 cent.
PLADER, KOSMETIK, FILM
SACRAMENTO, CALIFORNIEN
Året var 1941, og min far havde en drugstore kaldet Tower Drugs.
Den lå i Tower Theater-bygningen.
Drugstoren var meget lille, men de havde alt i den.
Han havde legetøj, spiritus, magasiner, cigaretter-
-parfume, kosmetik, slik. Alt.
RUSS SOLOMON, 18 ÅR
Vi havde også en sodavandsmaskine i butikken.
Og på sodavandsmaskinen havde vi en jukebox.
En dag sagde min far, "Hvorfor sælger vi ikke brugte plader?"
Han bad en jukebox-leverandør komme med sine brugte plader-
- og han solgte pladerne til os for 3 cent. Og vi solgte dem for 10 cent.
Vi solgte dem med det samme, så min far sagde-
- "Hvis vi kan sælge brugte plader, må vi også kunne sælge nye."
Han tog til San Francisco, hvor man kunne købe plader en gros.
200 plader kostede mindre end et par hundrede dollar.
Så vi sagde, "Fint, vi betaler de 200. Give os en franchise"-
-og så var vi i pladebranchen.
Så rev min far en mur ned i drugstoren-
- ind mod et tomt lokale ved siden af, en tom butik.
"Vi laver en pladeafdeling deromme."
Så vi besluttede at kalde den Tower Record Mart.
Han kunne ikke klage, for han fik gratis arbejdskraft.
Men han var ked af, at jeg så ikke var i skole.
Vi indså med det samme, at det her blev stort.
Jeg gik til min far og sagde, at jeg ville udvide.
"Jeg vil lave reoler udvide vores jukebox og så videre."
Alle mulige vidunderlige ting.
Han sagde, "Aldrig. Det er udelukket. Plag mig ikke med det".
"Hvis du vil det her, må du købe pladeforretningen af mig"-
- "og så kan du gøre, hvad du vil. Men jeg finansierer det ikke."
Jeg sagde, "Okay". Han sagde, "Fint. Den er din i morgen".
"Nu skal du høre. Du får lageret"-
- "og du tager dig af de regninger, som vi skylder for. Farvel."
Og med ét var jeg ejer af den.
Alt, han gjorde, påvirkede mig.
Det er... Hvordan siger man...
Det påvirker ens livsstil-
- bare ved at være tæt på en, og man tager det til sig.
Han var en mager fyr, der holdt af at lave sjov.
Elskede musik og at danse.
Der blev altid spillet musik hos os.
Det var, som om mine forældre altid dansede og festede.
Der blev nok også drukket.
Jeg startede nok, da jeg var fem år.
Jeg tog på arbejde med ham og sorterede singler.
Det var et familieforetagende. Min mor var der også.
Hun lavede vist regnskab dengang.
Min far havde en drøm om at åbne-
-et supermarked med plader.
Han åbnede en pladeforretning på Watt og El Camino.
Det var en meget lille butik, på omkring 1000 kvadratfod.
Min vidunderlige ven, som havde lavet reklamerne for drugstoren-
- Mick Mickelson, sagde, at vi burde ændre navnet.
"Tower Record Mart, det er for..."
"Vi kalder det Tower Records og bruger farverne fra Shell Oil Company."
"Jeg laver et bogstav, som skiller sig ud, som ingen har set før."
Og han tegnede bogstaverne.
I Sacramento var der ikke mange steder for de unge.
Inde i byen var der steder, men næsten ingen i den nordlige del.
Tower Books and Records lå på en parkeringsplads omgivet af ingenting.
Det var lige sagen for eleverne i high school.
Man tog til Tower Records.
Det var i starten af folk-æraen-
- og vi sad på i vores små biler på parkeringspladsen og spillede musik.
Guitarfyrene og banjofyrene kom-
- og vi spillede musik uden for pladeforretningen.
Så gik vi ind i forretningens båse-
- og lyttede til plader, for vi havde ikke råd til at købe nogen.
Der blev kysset og krammet i båsene.
Folk havde sex i båsene.
Vi satte kraftige lamper op, så der blev meget varmt-
- og så kunne man ikke være derinde ret længe.
Denne forretning åbnede i 1961. Jeg var 11 år og kendte ikke andre steder.
Fra den forreste del af butikken kunne man se-
- ned for enden af gangen, at der stod masser af LP'er.
Nogen udtrykte det som "Stabl dem højt og sælg til lave priser."
Lederne og de ansatte var unge. De elskede musik.
De nød det. De havde det bare sjovt.
Og det var godt, for deres løn var vist ikke særlig stor.
Og det var starten på Tower Records.
Jeg arbejdede for Tower i 37 år. Jeg begyndte, da jeg var 19.
Og jeg begyndte i Watt Avenue store.
Stan var søn af en apotekerne, der arbejdede for min far.
Han mødte på arbejde og bad far give ham et job.
Jeg sagde, "Fint. Sæt ham i sving."
Jeg gik ind i forretningen, og George Horton-
- løb hen til disken, så på mig og sagde "Hvem er du?"
"Jeg er den nye fyr. Jeg hedder Stan. Hvordan går det?"
Han svarede "Godt at du her. Charlie og jeg går til frokost."
Jeg sagde, "Okay."
Han sagde, "Godt. Alt koster 3,88"-
- "undtagen Frank Sinatra, Phase 4 og Command. Det er 4,88.
"Vi ses om en time."
Og der stod jeg så. Det var min oplæring.
Tower var et populært sted at arbejde, fordi det var så frit.
Og så kunne man spille alt muligt på pladespilleren.
Man kunne lege amatør-DJ. Det var et godt sted at være.
Det, der skete i de tidligere 60'ere, i 1963 og 1964-
- var, der dukkede nogle artister op, som vendte op og ned på alt.
Da Beach Boys' tidlige album "Surfin' Safari" udkom-
- skiftede salget pludselig fra singler til LP'er.
Og i løbet af 60'erne blev de store årgange teenagere.
Der kom flere og flere kunder til disse plader.
Det gavnede pladebranchen, at de kostede meget mere.
Så i stedet for at give 49 cent for en single dengang-
- betalte folk 3,99, 4,99 eller 5,99 for et album.
Vi kunne sælge tusind eksemplarer af en plade på en weekend-
-hvilket var fantastisk.
Salget af hits blev større, og de unge var flittige kunder.
De voksede op med det og udvidede deres musikalske smag.
Sidst i 60'erne begyndte radioen at udforske mere end top 40.
Der kom uafhængige radiostationer.
De ændrede folk syn på musik.
Og vi red med på bølgen.
I løbet af 60'erne kom den ene LP efter den anden-
-som var et stort kunstnerisk statement.
"Sergeant Pepper" og "Pet Sounds" og mange flere.
Der begyndte at komme flere penge i pladebranchen.
Og det var netop på det tidspunkt, at Tower Records begyndte at toppe-
- i den første bølge, hvor Russ havde åbnet sin butik.
Han talte hele tiden om, hvor vigtigt det var at have et stort lager-
-og at han ville åbne-
- en meget stor butik, verdens største, i en stor by.
Hun var køn. Jeg kan desværre ikke huske hendes navn.
Hun ordnede negle i en frisørsalon, som jeg kom hos.
Jeg mødte hendes tilfældigt på en bar i Sacramento-
- og sagde "Skulle vi ikke tagen tur til San Francisco?"
Hun sagde ja, og så tog vi til San Francisco.
Det var tidligt, ved 5-tiden om eftermiddagen.
Halvanden time senere fik vi middag og drinks i San Francisco.
Og middag og drinks. Og middag og drinks. Og lidt jazz.
Vi blev faktisk ret fulde.
Og vi endte på et hotel.
Næste morgen havde jeg tømmermænd. Store.
Jeg måtte se at blive frisk for at kunne køre tilbage til Sacramento.
Så vi tog ned til en drive-in på Columbus og Bay.
Der kunne jeg få en stor morgenmad og en masse kaffe.
Der sad jeg med mine slemme tømmermænd.
På den anden side af gaden lå der en tom bygning...
...og et stort skilt med teksten "Udlejes".
Det eneste, der så levende ud, var en telefonboks.
Jeg gik ind i den og ringede til nummeret på skiltet.
"Vil du udleje lokalet?" "Meget gerne."
Og så indgik vi en aftale.
Det var en enorm bygning.
Pladefolkene spurgte, hvor vil ville have køleskabe-
- vaskemaskiner og komfurer. "Her skal kun være plader."
De sagde "Det er så tåbelig en idé, at du knækker halsen på det."
"Vi hjælper dig."
Så han åbnede butikken i San Francisco-
- udelukkende for pladeselskabets penge.
Heldigvis arbejdede min fætter Ross med el og snedkerarbejde-
- og han lovede friske lokalet op.
Han ville sørge for lys, et nyt gulv og maling.
Og det gjorde han.
Vi havde ikke råd til et neonskilt eller den slags.
Så vi åbnede bare butikken, og den lettede som en raket.
ÅBEN
På åbningsdagen kom der en sværm af mennesker. Bogstaveligt talt.
Der er et foto, hvor der er mennesker overalt omkring mig.
Det var helt utroligt.
Hvis du tager til San Francisco, så husk blomster i håret.
Sådan var det. Man gik rundt i San Franciscos gader-
-og folk røg pot-
- og havde blomster i håret og hang ud.
Fillmore var fyldt. Det var noget nyt.
Folk var imod krigen og raceadskillelse.
Der var meget politisk engagement-
- og meget af det gjaldt de ændringer, der fandt sted i San Francisco.
Og det var i den kedel, Tower Records blev født.
Derfor kom der mange til San Francisco-
- fra hele det nordlige Californien, ja, fra hele verden-
- for at opleve det, man kan kalde hippie-bevægelsen-
- men mest for at følge med i musikken dernede.
De mange bands fra San Francisco og den nye musik.
Mange, der ville høre musikken i San Francisco-
- ville høre, hvor musikken kom fra. De ville kende dens rødder.
En unik ting ved butikken var, at den havde så meget musik.
Kunderne var begejstrede, deres øjne lyste næsten op.
Vores store lager gjorde en stor forskel-
- for de ville have alt, til en start.
ALT PÅ ÉT STED KUNDEGUIDE
Det forbløffede mig, at der var en total...
Det virkede, som om de havde alle slags musik.
De havde tale, komik og lydeffekter...
Og international musik og jazz, traditionel og big band. Det var utroligt.
Tower var ikke kun en samling stande.
Det var en gruppe af små butikker under samme tag.
Der var en jazz-butik, der var en klassisk butik.
Man lærte folkene at kende.
Man lærte hinandens smag at kende.
Og sådan lærte man om musik.
Og det fik også en ind i butikken igen.
Med ét blev det populært blandt de unge-
- at finde noget, som de ville have i hånden-
- som de ville samle på, som var ind at samle på... som rummede musik.
Først var der glæden ved at være omgivet af musik.
80 procent af det er et mysterium for en.
Da vi ankom, blev vi chokerede over Tower Records' størrelse-
-og over, hvor mange plader der var.
Alle i en pladebutik er lidt en ven i omkring 20 minutter.
Der var også familiefølelsen i en rigtig pladebutik.
Det begyndte som en lille familie her i Sacramento med et par stykker.
Efterhånden som firmaet blev større og større-
-blev det en større og større familie.
Det var mit andet år på college, og jeg syntes ikke om stedet.
Jeg flyttede hjemmefra og ville have et job og tjene penge.
Jeg søgte arbejde i pladebutikken på Watt Avenue.
De ansatte ikke piger, for det havde de prøvet, og det gik ikke.
De to mænd drev boghandelen-
- som åbnede i 62, så den havde kun været der i tre år.
De ville heller ikke lade os gå i bukser.
Vi skulle gå med kjole, så de kunne kigge op under dem.
Heidi arbejdede for mig i bogafdelingen-
- som var den første boghandel i Sacramento.
Han går ind i butikken og ser straks-
- en kvinde i leopardundertøj og miniskørt-
- som hænger Desiderata-plakater op. Det var mig.
Jeg mødte op og var ikke pivet. Jeg arbejdede hårdt-
-og ville ikke hægtes af.
Jeg lærte at bande. Jeg lærte at drikke.
Jeg lærte at tage stoffer.
Vi var vist sammen med nogle venner en sen eftermiddag.
Jeg tror søreme, at vi stjal nogle plader fra Tower.
Og det var ikke de sidste, efter at jeg begyndte at arbejde der.
Men det var sjovt.
Den første dag gik jeg på El Chico, som var den lokale bar nede ad gaden.
Jeg holdt frokost med cocktails i tre timer og gik tilbage til arbejdet.
Sådan blev det ved i lang tid.
Mark er skør. Rablende tosset. Men han kan lave alt.
Viducich. Sid Vicious.
Vi kaldte ham Sid Vicious, fordi han var den ledeste fætter på planeten.
Han kunne virkelig jorde en.
Jeg drikker, når jeg har lyst, og tal ikke sådan til mig igen.
Nej, sådan var det ikke.
Og så hjalp det jo, at ens bedste ven var lederen af butikken.
Min far og Russ er fætre.
Min far drev caféen i Tower Drugstore.
Deraf sammenhængen med Tower Drugs.
Min far endte med også at arbejde i Tower Records.
Han stod for butiksudvikling for Russ i mange år.
Så når vi lavede nye butikker-
- var det min far, Ross, som indrettede dem.
Så det var nemt for mig at få arbejde i Tower, da jeg gik ud af high school.
Jeg arbejdede som sælger i bogafdelingen, senere i reklame.
Jeg stod for reklame for bogafdelingen.
Så kom jeg i nærmiljø og stod for bogsigneringer.
Næsten alle i firmaet begyndte som sælgere.
De blev indkøbere, de blev overordnede i butikkerne.
De blev mellemledere og ledere.
Så de lærte alt, de skulle lære.
Og hele udviklingen i Tower Records-
-gennem hele firmaets levetid-
-foregik på den måde.
Jeg sagde, at jeg ikke ville tænke på, at jeg var kvinde.
Ingen undskylder. Ingen minusdage.
Jeg fik veer to gange bag disken.
Jeg ville bare behandles som alle andre.
Fordi jeg var den første kvinde, blev jeg den første kvindelige underdirektør.
Jeg var den første hovedleder, og jeg var den første leder.
Ubevidst var jeg ansvarlig-
- og en slags mentor for de kvinder, der kom efter mig.
Det var ikke, hvad vi som selskab kunne lære vores ansatte-
- men hvad de ansatte kunne lære hinanden.
Den farmiliefølelse fik firmaet til at vokse-
- og gav det succes. Det er jeg overbevist om.
Det er min gamle Tom Sawyer-teori om ledelse.
Lad andre om at male hegnet.
Vi havde stor handlefrihed.
Han gav os butikkerne med alle varerne-
- og sagde "Lad mig nu se. Gør det rette. Tag ikke røven på mig."
Og så gik han.
En af årsagerne til Tower Records' succes, især i den periode-
- er, at vi ikke havde krav til beklædningen.
Jeg tror, at mange, der ville arbejde hos os-
- især de unge, ville ikke have at vide, hvordan de skulle gå klædt.
Mange af de mennesker, der arbejdede i Tower, var musikere.
Jeg fik arbejde i Tower Records, for jeg kunne kun blive ansat der-
-med min skøre frisure.
Og det passer.
Jeg elskede Tower Records, jeg elsker musik og ville arbejde i Tower Records-
- og være omgivet af cool mennesker og cool musik.
Jeg forestillede mig, at alle ansatte i Tower var entusiaster.
De havde ikke nødvendigvis andre færdigheder.
Nogle gange ikke engang menneskelige færdigheder.
Men de havde viden om musik.
Alle musikforretninger, uanset om man skulle købe trommestikker-
- eller købe plader, var nogle store snobber.
Især pladeforretningen havde ry for at være meget grov.
Fis af, hvis du ikke kan tage en spøg.
Det var en kampzone-
- at få plader ud af butikken i starten.
TOWER ÅBNER BUTIKKER I LOS ANGELES
Da vi åbnede på Sunset, blev vi meget kendt.
Larry Clark ringede til Russ... "Du skal altså se dette sted."
"Det er verdens bedste."
Han tog derned, og der var en "Mad Man" Muntz-butik-
- hvor man kunne få installeret en fire-spors-afspiller i bilen-
-på hjørnet af Sunset og Horn.
Det kostede 4.000 om måneden at købe grunden.
Jeg skulle altså opføre bygningen.
Fætter Ross kom til undsætning igen.
Han sagde, "Fint. Så bygger vi noget der."
Jeg sagde, "Okay, gør det."
Det var vores første byggeri.
Det var halvfærdig bygning, som stadig står der 40 år senere-
-eller 50 år, hvad det nu er.
Det var en betonplade, og så var der metalbjælker op og henover-
- som blev fyldt med betonblokke og glas.
Og et orange flisegulv og nogle diske. Det var det hele.
Jeg lagde gulvet på Tower Sunset med min egne hænder.
Ross byggede det hele for 75.000 dollar.
Det ville ingen andre gøre.
Hele processen med at gøre forretningen klar-
-og få reoler og varer ind...
Stan var der lige fra starten.
Jeg kom hjem efter at have arbejdet hele dagen-
- med at grave grøfter og lægge gulve, så jeg svedte!
Men det gode var, at pladeselskaberne kom forbi-
-med reklameting en gang imellem.
På den måde fik jeg nye plader.
Jeg så ham slæbe albums op...
Jeg boede 12 trin højere oppe.
Jeg fik øje på ham, og jeg er en flink fyr-
- så jeg gik ned og sagde, "Hej, jeg er din nabo."
Bob kom tit ned fra sin lejlighed-
- for at se, om jeg havde fået noget nyt.
En fin fyr. Han var meget åben, selv om jeg ikke kendte ham.
Men vi blev gode venner.
En dag kom jeg hjem, og min hoveddør stod åben.
"Det var da underligt." Jeg gik ind og hørte vandpjask.
Der blev meget varmt i LA.
Når Stan tog på arbejde, gik Bob ind i hans lejlighed-
-røg græs og hørte Stans plader.
Han kom hjem, og jeg lå i hans badekar og hørte hans plader.
Så blev jeg altså sur.
Jeg sagde "Bob, det går ikke, men nu skal du have et arbejde."
"Vi mangler en varemodtager. Bliv varemodtager."
De åbnede butikken i november. Jeg var der i nogen tid.
Han sagde, "Kom ind og søg". Og det gjorde jeg.
Og Charlie Shaw, lederen dengang, ansatte mig straks.
Da jeg kom ind ad døren, forelskede jeg mig i at være i den bygning.
Jeg kendte intet til pladebranchen, men det her var lige mig.
Det var som at fyre den af med en flok venner-
- og meget sjovere end nogen af mine tidligere job.
Igen... Vi havde ikke åbnet en butik siden San Francisco-
- og det samme skete i Los Angeles.
Vi var midt blandt publikum, det var fantastisk.
Der var en masse mennesker med forskellig musiksmag - og penge.
Jeg vidste, at Sunset var centrum for hele pladebranchen der.
Hvis man gik ind til dem-
- syntes alle andre i markedsføring, at man var elendig.
Men var faktisk i gangafstand-
-fra hele musikbranchen i LA.
Jeg tror, at det var en god strategi.
Hvis man arbejder med musik, skal man være, hvor musikken bliver skabt.
I Los Angeles, især i San Francisco-
- boede mange af kunstnerne i vores område.
Vi var deres lokale pladebutik. Det var alle tiders.
Jeg kan huske, at David Geffen kom ind en lørdag.
Vi sludrede, og han sagde "Du skal lige høre denne plade."
Jeg satte mig ind i hans bil-
- og vi kørte op til Hollywood Hills, hvor han boede.
Han lagde en testplade på og spillede den.
Det var The Eagles' første album.
Der var The Troubadour, The Roxy og The Whiskey-
- og mange af de klubber, som de spillede i.
De kunstnere kiggede i Tower-
- for at se, hvornår deres plader kom, og om der var store stakke af dem.
Sådan var det.
Elskede man musik og at have en pladesamling, som jeg gjorde-
- var det spændende at gå rundt i butikken. Jeg gjorde det 3-4 gange om ugen.
Vi kørte med ad Sunset Boulevard-
-og vi så os grundigt om-
-og der var en enorm pladeforretning.
Der er der, ens drømme møder lytteren.
Det var der, den endelige forbindelse opstod.
Det publikum, man drømte om, kommer ind ad døren lige nu.
Og kan kunne stå der og se det ske.
De er dine lyttere.
Stedet fungerede også som mødested for vildfarne mænd.
Så hvis man var en ung musiker-
- og lige var kommet til byen og ikke vidste, hvad man skulle lave-
- var det første, man gjorde, at tage til Tower Records.
Kunstnere, som var i Californien og Los Angeles, gik ind i Tower Records-
-for at se, hvor deres plader stod.
Hvis der var en stak Elton John, men ingen The Eagles-
- så var The Eagles ikke glade. Eller omvendt.
Der var personer, som kom ind i butikken-
- som jeg var så benovet over, at jeg holdt mig væk.
Eric Clapton, når han kom ind...
Jimmy Page, Pete Townsend... Det var en evig strøm.
Ingen generede dem. De havde et sted, som de kunne tage til.
Der var måske nogle som sagde "Se, der står Elton John" eller sådan.
Men de vidste, at det var et sted, hvor man kunne være-
-uden at blive generet af nogen.
Tirsdag formiddag plejede jeg at være i Tower Records kl. 10...
...kl. 9 L.A., fordi de åbnede kl. 9, og så lukkede de mig ind.
Det var et ritual, som jeg elskede.
Det var mit musikcenter. Jeg vidste, hvor alt var.
Var der noget, de ikke havde hjemme, fortalte jeg dem det.
"I skal bestille den her."
Elton var blandt dem, der kom i åbningstiden.
Han kom ind sammen med sin chauffør.
Chaufføren stod parat med en kasse-
- og han havde en meget lang liste.
Han gennemgik pladerne og tog nyudgivelserne.
Tower Reords havde alt.
De folk havde styr på tingene.
Det var ikke kun ansatte i en musikforretning.
De gik op i musik.
Det elskede jeg ved Tower. Jeg kunne tale om musik med dem.
De kunne sige "Har du hørt den her?" De var som venner.
Jeg kendte dem ret godt, fordi jeg var stamkunde.
Der var en lille fyr... Var det Bob?
- Nej, det er Stan. - Stan.
Han var min foretrukne. Han var alle tiders.
Han gennemgik alle gange, hver eneste kasse.
Han havde utrolig godt styr på, hvilke plader han havde.
Han tog to eller tre af hver, en til hvert af sine huse.
Det var bekvemt. Ikke spor skræmmende.
Det var indbydende. Det var som at gå ind på sin stamcafé.
Til sidst sagde vi "Elton, vi lukker dig ind tidligere, hvis du har lyst".
Så vi begyndte at åbne kl. 8.
Jeg kan sige det her uden at overdrive.
Jeg brugte flere penge i Tower Records end noget andet menneske.
Da det rygtedes, at stjernerne handlede hos os, blev det helt vildt.
Så blev det stedet at være på i LA.
Vidste du, at dens største pladebutik i hele verden-
- og universet og så videre... ligger her i Los Angeles?
Det gør den, og den hedder Tower Records.
Og Tower Records ligger i hjertet af Sunset Strip.
Hos Tower finder du titusindvis af dine foretrukne LP'er og bånd.
Og du får dem til en rigtig god pris.
Hos Tower sparer du altid penge på LP'er og bånd.
Du finder flere rock-LP'er, end du troede der fandtes.
Og det indbefatter også importerede rock-LP'er.
Du finder mere jazz, klassisk, underholdning-
- country, internationalt, talte ord og flere ord.
Mere af alt, hvad du har set i hele dit liv-
-i en butik samtidigt.
Og du finder tusindvis af singler.
Kort sagt den største pladebutik i den kendte verden lever op til sit navn.
Køb Tower Records i hjertet af Sunset Strip i aften-
- og hver aften året rundt til midnat.
Tower får mit nye album, "Walls and Bridges," i eftermiddag-
-så køb det!
En del af konceptet hos Tower var lige så meget socialt som salg.
Før sociale netværk og sociale medier gik folk udenfor.
Folk brugte flere timer sammen på at gennemgå kurvene.
Folk mødtes hos Tower Records. Vi var en destination.
Folk kom til Tower.
Det fængede min...
"Det er et fedt sted at arbejde."
Og når man kom om i baglokalet-
- begyndte man at se, hvad der egentlig foregik i forretningen.
KUN ANSATTE
Det blev drukket.
Skidefulde og på rulleskøjter.
Kulturen var, at man kunne drikke så meget, man ville-
- man kunne gøre, hvad man ville, men man skulle komme på arbejde.
Der var en fyr, som havde sovet på kontoret og vaskede sig-
-i Comet pladerens-
-og skulle åbne forretningen.
Nogle gange tog man på arbejde i en time-
-og tog hjem med "cocktail-influenza."
Men man skulle møde på arbejde.
Selv om man kastede op, skulle man møde op.
Reglen var, at man ikke måtte ryge græs i Tower. For pokker.
Og bestemt ikke drikke i Tower.
Det betød ikke, at der ikke var fest deromme af og til.
Men man passede sit arbejde, og man nød det-
- og så kunne man gøre, som man ville om aftenen.
Mange aftener kom vi på arbejde og nåede aldrig i seng.
Det er ikke cocktail-influenza. Det er en livsstil.
Da vi nåede til slutningen af 60'erne og starten af 70'erne-
- kom vi til tiden med ludere og snifferi i pladebranchen.
Det fortsatte op gennem disco-æraen.
Ja, i 70'erne begyndte vi at få "handtruck fuel".
Handtruck fuel er en kontrolleret substans, man indtager via et lille rør-
-gennem næsen.
De ansatte hos Tower Records endte altid på et toilet.
I et badekar, hvor man drak eller røg lidt græs.
Vi foretog lageroptællinger om natten.
Eller vi arbejdede sent på et eller andet projekt-
- og havde brug for handtruck fuel. Og det betalte firmaet for.
Ingen opdagede det. Det var handtruck fuel.
Man forstod, at man havde stor handlefrihed-
-til at gøre, som man ville-
- og det ville ikke få alvorlige følger, hvis tingene gik helt galt.
Det hele var et eksperiment fra første dag til slutningen.
Men der blev altid åbnet.
Og der var altid folk på arbejde.
Der var altid feststemning.
Det var aldrig arbejde. Russ Solomon personificerede det.
Russ var en fri sjæl. Han nød livet.
Han købte tit drinks til folk efter arbejde. Især til piger.
Det var et almindeligt syn, at Russ hentede pigerne-
- og tog dem med i baren. Og så er man fanget bag disken-
-som eneste mand.
Min far var kvindernes mand.
Han var tiltrukket af mange smukke kvinder. Og de af ham.
Men han respekterende altid kvinder... Når de arbejdede, var det en ting.
Når der var fest, var det noget helt andet.
Jeg husker en nat, hvor klokken var 5, og vi havde festet.
Af en eller anden grund gik alarmen i gang i Tower Broadway-
- og Bud Martin, som var underdirektør-
-dukkede op, mens vi drak i baglokalet.
Han blev lidt sur.
Bud Martin havde ikke samme frie lederstil som Russ.
Bud var den lim, der holdt sammen på Tower-
-og den kultur, der opstod.
Russ ville aldrig have klaret det uden Bud. Helt sikkert.
Bud Martin. Han var min fars revisor.
Da Tower åbnede, fik han sit eget kontor.
Det blev vores kontor.
Bud var leder af alle afdelinger.
Kreditorer, regnskab. Alle de områder.
Var der et problem, gik de til Bud.
Jeg var ikke økonomisk leder. Jeg var ikke handelsuddannet.
Uden økonomisk uddannelse måtte jeg stole på ham. Og det gjorde jeg.
Bud sagde altid nej. Og Russ sagde altid ja.
Man gik til Russ og fik et ja.
Så sagde man til Bud, at Russ havde sagt ja.
Og så skulle man forklare Bud, hvorfor Russ havde sagt ja.
Det var et evigt slagsmål.
Bud blev næsten makker med Russ. De var som yin og yang.
Han var modsætningen til Russ Solomon.
Russ en afslappet igangsætter, som elskede musik.
Og Bud var forretningsmand.
Jeg fik det til at fungere ved at lade mine ansatte gøre tingene.
Han fik det til at fungere, fordi han havde betalt for det.
Der var vist et ret alvorligt kærliged/had-forhold-
-mellem Russ og Bud.
Russ sagde "Brug pengene, få det gjort".
Og så sagde Bud "Nej, brug ikke pengene".
Vi spiste frokost sammen hver dag. Og vi skændtes.
Han sad på pengene. Tingene måtte ikke koste noget.
Han og Russ sloges. Russ ville åbne en butik.
Bud sagde "Jeg har ingen penge, vi ender på fattiggården".
Så sagde Russ "Jeg gør det, så find nu de penge".
Men fik man to drinks i ham, hang han i lampeskærmene.
Eller svingede i lysekronen.
Han havde en konservativ pengepolitik, men en liberal socialpolitik.
Det var småfarligt at gå ud og drikke ham fuld.
Vi blev smidt ud af en del restauranter.
Han levede et andet liv. Dating og den slags.
Førte sig frem. Han gjorde nok bare, hvad man gør med penge.
Brugte dem.
Bud elskede biler.
Han købte mindst en ny bil hvert år-
- nogle gange flere, og gav altid den gamle i bytte.
Han var også verdens største skørtejæger.
Han havde et ekstra kontor, hvor han bollede dem.
Han ansatte dem som sekretærer-
- og det var så himmelråbende tosset, at det måtte være en spøg.
Han var så ordentlig, med et hemmeligt liv.
Han var vist betaget af tanken om, at vi kunne give den gas.
Han ville aldrig have gjort det selv.
Så jeg måtte gå foran.
Vi kaldte det "The Russ Bus." Han var frygtløs-
- og gik meget op i, hvad han nu skulle.
Han anede ikke, hvad han lavede.
Russ havde en særlig måde at leve på.
Han spillede ikke golf. Han gik ikke på jagt.
Tower Records var hans et og alt.
Man var en del af hans familie. Man var en del Tower-oplevelsen.
Pladeselskaberne og NARM holdt møder, hovedsageligt i Los Angeles.
Så for sjovs skyld begyndte jeg at stjæle slips.
"I får det meget med uden slips på."
"I bliver mere bekvemme. I tager til Californien"-
- "I store kanoner fra New York."
"I møder op i jakkesæt og slips og opfører jer som pinger."
"Tingene er mere afslappede i Californien. Smid nu slipset."
Så gik de ind, og Frannie, hans sekretær-
-tog saksen og klippede et slips over.
Efter nogen tid blev det en legende.
Når folk gik ind, gav de ham bare deres slips.
Slipsetingen blev en del af hans omdømme.
Tag ikke et pænt slips på der, eller lad det ligge i bilen.
Han fik ingen af mine slips, for jeg havde hørt historierne.
Da jeg blev national leder og tog derover-
-havde de en stor plade på væggen.
Det var en samling af slips, der var blevet klippet af.
Jeg ville stjæle hele slipset. De ville ikke have det klippet over.
Jeg stjal altid hele slipset.
Jeg fik deres kort, hvis de var venlige.
Nogle gange var de ikke så venlige, når man stjal deres slips.
Men alle følte sig bedre tilpas, når de ikke havde dem på.
SOLOMONS VISDOM
Jeg mener, at hans ledelse og hans vision-
- og hans omgang med folk var speciel.
Hvis disse mennesker ikke kunne have gjort de ting for mig-
-kunne vi ikke have gjort noget.
Vi gjorde ikke noget på den formelle måde.
- Vi tog det, som det kom. - Det var Russ Bus!
I Tower Records fik man en idé-
- og gik til Russ eller Bud med den, og så kørte det.
Det var det sjove. Man anede ikke, hvad der kom ud af det.
Russ Solomon, fordi han var Tower Records.
Der var ikke en masse lag med ledelse.
Man talte med Russ om tingene, og sådan blev firmaet ledet i lang tid.
Man dyrkede folk i butikkerne, sendte dem til en ny butik-
- hvor de dyrkede nye folk, som kom til den næste butik og så videre.
Dengang var vi så få, at vi alle var med til åbningerne.
Vi var i en by i 2-3 uger-
- og en gruppe af os stablede butikkerne på benene.
Da Tower blev meget stort-
- var der et team, som stod for den slags.
Men det her var butiksteamet.
Vi tog vores klassiske indkøber og vores leder
og vores bedste rock-indkøber og et par ledere-
- og så camperede vi i et par uger i en butik-
- hentede reoler, mærkede plader-
- stillede pladerne på hylderne og satte alt op.
Man følte sig virkelig som del af et team-
- og man følte sig som en personlig succes-
-fordi man var en del af det her.
I 1979 var vi på det meste af Vestkysten.
Vi åbnede butikker lige fra Seattle til San Diego.
Og så tog vi til Phoenix og Tempe.
Der kom et par fyre og besøgte mig...
Hugh Sazaki og Aki Hanazawa.
De ville åbne Tower Records i Japan.
De to herrer, Aki og Hugh, var rejst til Sacramento-
- mødtes med Russ, og Russ var med på alt.
Så tog de hjem til Japan.
Et par uger senere ringede de og ville have os derover.
De sendte os et par billetter.
Vi rejste rundt i Japan, så byerne-
-og så deres pladeforretninger.
Men en fyr på Sapporo, som er en lille ø-
- havde stjålet navnet Tower Records og havde en Tower Records-butik.
"Åh nej!"
"Det er ikke pænt af dig at stjæle vores navn."
"Men hvis vi kører vores en gros herfra"-
- "vil du så lade os sælge de importerede plader til dig?"
"I står for det." Og sådan begyndte det.
Russ var altid begejstret for noget nyt.
Alle andre på pladesiden hadede det.
"Vi er et amerikansk firma, vi sægler i Amerika."
De vidste intet om Japan.
Den holdning havde Russ ikke
Og de var ligeglade. Det var bare et af Russ' projekter.
Jeg var kun varemodtager, men jeg lovede at hjælpe ham.
Vores opgave i Tower Broadway var at hente pladerne på lageret-
- og sende dem til Japan. Der begyndte mit samarbejde med Russ-
-fordi jeg stod for forsendelse-
-og tjente omkring 5 dollar i timen.
Da blev Russ og jeg venner, for ingen andre ville hjælpe ham.
Det fortsatte i nogle måneder.
Det så ikke godt ud.
Vi vidste ikke, hvad der var galt.
De havde ikke forstand på det. De var ikke gode til det.
En fredag var jeg inde hos Russ, og vi havde drukket.
Et par cocktails for at geare ned efter en barsk dag.
Pludselig kom det på bane... "Hvem skal jeg sende til Japan?"
Han spurgte mig, "Hvem skal jeg sende til Japan?"
Jeg sagde, "Du kan kun sende mig". Ha sagde, "Hvad mener du?
"Du er ikke butiksleder. Du ved intet om det."
Jeg sagde, "Det er mig, der har udført alt arbejdet med Japan."
"Tror du, at du kan klare det? Så tag af sted."
Man skulle ikke forbi en masse personer for at tage en beslutning i Tower.
Han var den værste person, man kunne sende til Japan.
Han havde sociale evner som et vortesvin i løbetid!
Men han vidste en masse om fragt og varemodtagelse.
Han kendte til international fragt.
De skulle bruge en, der kunne få varer ind og ud.
Jeg havde kun været der i 2 1/2 år.
Det var en mulighed for at lave noget.
Jeg anede ikke, hvad vi lavede. Helt ærligt.
Men vi gjorde det alligevel.
Jeg anede ikke, hvad jeg skulle forvente.
Jeg havde aldrig været i Japan. Jeg skulle have et pas.
Vi havde et lager i Akasaka...
Det var som Tokyos Beverly Hills. Det var et lille lager.
Jeg skulle være der i et halvt år. Det var aftalen.
Der skulle styr på tingene, ellers lukkede vi det.
Shibuya mindede om Times Square, Ginza mindede om Times Square.
Tokyo mindede om Times Square. Der var altid oplyst.
Om aftenen blev Tokyo levende.
Shibuya var et meget hip område for unge-
-med butikker og samlingssteder.
Dengang gik japanerne meget op i amerikansk musik.
Jeg ringede til Russ og sagde, at vi ikke skulle lukke en gros-leddet.
"Vi skal åbne en butik."
Det satte fut i tingene, for at sige det mildt.
Holdningen var "I er tossede. Det der gør I ikke".
Det var nok Buds første reaktion.
Bud ville have overskud. Han gik ikke op i at være stor.
Hvis man ikke drager fordel af en ny idé-
- som er fornuftig, så har man mistet noget.
Russ vidste ikke alt, og han kunne ikke sige-
- hvad der ville fungere godt, og hvad der ikke ville.
Det var Russ' selskab. Russ elskede Japan og deres kultur.
Han sagde, at han syntes, det var en god idé.
Fordi han var så kontant, var han hip.
Han tog altid næste skridt fremad, før det var vor sent.
Jeg så lokalerne og elskede dem.
Russ kom til Japan i løbet af to uger for at se dem.
Det krævede otte måneders juridisk kamp at gøre det-
-for ingen havde gjort det før.
For at åbne et firma i Japan skulle man have en partner.
Der var restauranter, Shakey's Pizza Parlors og McDonald's.
Men det var franchise-virksomheder.
Der var ingen detail-butikker i Japan, som var helejede af et amerikansk selskab.
Ingen andre havde gjort det før.
Det er et 3.000 år gammelt land-
- og ingen kunne forestille sig, at et amerikansk selskab-
- ville åbne en detail-butik uden en japansk partner.
At få styr på reoler, plader, ansatte-
- gik smertefrit. Det var ikke noget problem.
Det sværeste var alt det juridiske-
- der skulle ske bare for at åbne butikken.
Men han åbnede Shibuya-butikken.
Da vi åbnede, stod 300-400 mennesker i kø for at komme ind.
Folk blev mast i døren, mens de ventede.
Og de strømmede ind. Det var helt vildt.
- Det var utroligt. - GOD START FOR TOWER I TOKYO
Butikken var proppet, lige til lukketid.
Vi fik omkring 70.000 i kassen den dag.
Sådan var det hele den første måned.
Butikken var en enorm succes lige fra starten.
Den japanske kultur dyrkede amerikansk musik.
Og det var amerikansk import, ikke japanske...
Det var ikke japanske plader med The Eagles.
Det var The Eagles fremstillet i USA og solgt i Japan.
Og den konstellation solgte godt.
Vi var på rette sted på rette tid.
Du må gerne kalde det held, hvis du vil.
- Hvad vil du kalde det? - Held.
Vi proppede ikke alt amerikansk ned i japanske halse.
Det var en musikkultur.
Han fandt en anden butik i Yokohama.
Vi stablede det på benene, åbnede skidtet... og det blev også en succes.
Vi skulle bare åbne dørene, så kom folk brasende.
Udvidelse var indlysende. Da vi var kommet i gang, ville Russ fortsætte.
Så gik vi i gang med at finde lokaler over hele landet.
JAPANSK UDVIDELSE
Da Russ så, at succesen var international-
- fik han også lyst til at åbne i New York.
Jeg mødte Russ Solomon i starten af 80'erne.
Dengang var leder i New York af det, der nu er Sony Music.
Det hed CBS Records dengang.
Og alle kendte jo til Tower Records-
- men dengang var det ikke et fænomen på Østkysten.
Vi begyndte med en snak, jeg havde på NARM-konferencen i Florida.
Jeg sagde, at jeg gerne ville åbne en butik klassisk musik i New York-
- fordi det var der, folk syntes om klassisk musik.
Russ ringede og sagde, at vi skulle komme ind på hans kontor.
Vi gik der ind, og Russ spurgte, om vi ville åbne en butik-
- midt i den mest hippe by i USA, ved siden af et college.
Vi anede ikke, hvad han talte om.
Vi var inde i midt i Lower Manhattan, ved the Village, Fourth og Broadway.
Det var ikke et egentligt kvarter.
Vi kaldte det the Village, men det var ikke en rigtig del af the Village.
Men bruger man penge nok på marketing, sker der ting og sager.
Det var gyseligt. Hvad pokker tænkte han på?
Der lå en død hund i rendestenen.
Jeg var chokeret. Det var som at komme i helvede.
Lejen var lav. 10 dollar pr. fod.
Der var ikke andet. Tomme kontorhuse, tomme butikker.
Der var ingenting i nærheden. Jeg kan ikke sige det klart nok.
Der var slet ingenting.
Fire store etager med mezzaniner og rullende trapper.
Det var været meget dyrt at bygge. Meget risikabelt.
Vi lejede det og satte det i stand.
Alle syntes, at vi var skøre, og at ingen ville tage til Broadway og købe plader.
Vi åbnede, og folk stod i kø for at komme ind.
Det var en huleagtig butik, en halv karré stod, fire etager.
Den havde en enorm elevator.
Der var et kæmpe lager.
Udsmykningen med 12-tommer vinyl så fantastisk ud.
De var overalt.
Deres single-afdeling alene var nok større end nogen anden butik-
- i hele mit område omkring New York.
Og i løbet af tre år kom der liv i hele den bydel igen.
At Tower Records åbnede en butik der, skabte nyt liv-
-i hele den del af Manhattan.
Alle, der arbejdede der, var specielle.
But Russ var firmaets ansigt på alle måder.
Jeg arbejdede på Polygram Records i New York.
Ligesom alle andre steder var der ændringer i toppen-
-så mange af os andre røg med ud.
Ny ledelse. Jeg var underdirektør i marketing.
Det er surt at blive fyret.
Men er uden for den branche, man har været i hele livet.
Din telefon ringer ikke-
- og du er bekymret for din familie og alt det der.
Russ plejede at holde store julefester på sine største markeder.
Den i New York var meget stor. Omkring 500 mennesker.
Helt uventet fik jeg en invitation sendt hjem til mig.
Jeg blev glad, men tøvede lidt-
- for folk skulle ikke have ondt af mig. Men jeg tog med.
Man kom ind og skulle ned ad en trappe.
Da man lige kom ind, kunne man se hele det enorme, proppede sted.
Russ stod i midten-
- og hvor han var, var der masser af mennesker.
Der var altid mange omkring ham.
Alle ville give ham hånden, røre ved ham. Så...
Endelig fik jeg givet ham hånden.
Jeg sagde tak for invitationen.
Han lænede sig frem mod mig og sagde...
"Et par af os går ud og spiser bagefter. Vil du med?"
Jeg vil ikke være... Jeg starter forfra.
Han lænede sig frem, "Er par af os går ud og spiser. Vil du med?"
"Ja da, Russ, hvis du gerne vil have mig med."
Jeg fik adressen og tog af sted. Det var Russ, fire andre og så mig.
På det tidspunkt i mit liv betød det meget.
For jeg ved nede.
Og at Russ Solomon udviste den omtanke...
...betyder stadig meget for mig, 27 år senere.
De fleste ville have brugt det som en forretningsmulighed-
- og havde sikret sig et par direktører for pladeselskaber-
-i stedet for en arbejdsløs mand.
Men sådan ser Russ ikke på tingene.
Magien ved Tower som kæde var, at det var en kæde af selvstændige butikker.
Både boghandlerne og pladeforretningerne.
Gik man ind i en Tower Record-
- troede man, at det var den eneste i verden.
Dem i L.A. troede, at deres forretning var den første.
Dem i New York og San Francisco troede, at deres forretninger var det.
Alle bar præg af de mennesker, der arbejdede der.
Og det gjorde dem unikke. Man fulgte ikke særlige normer.
Men da vi kom ind på de store markeder på Østkysten-
- begyndte vi at reklamere i landsdækkende tv.
Vi blev landsdækkende.
Men man skulle have troværdighed på de store markeder-
-før man kunne gå ud i forstæderne.
I slutningen af 70'erne-
- oprettede vi vores egen reklameafdeling.
Chris Hopson stod for den.
Farrace var ansat som assistent.
Farrace kom også med idéer. En dag sagde han:
"Tower burde have et magasin, og vi kunne kalde det 'Pulse.'"
Jeg sagde "Fint, lad os gøre det".
Sammen med Chris gjorde vi opmærksom på magasinet.
Når folk annoncerede i det, satte vi deres plader på tilbud og fremhævede dem.
Så blev de bemærket.
"Pulse!" gav os større troværdighed.
Vi kunne sælge musik, og skrive og fortælle om det.
Der var ingen, med undtagelse af rocksiderne-
- og små notitser i nogle af de store aviser-
- som interesserede sig for, hvad vi lavede.
Kun få interesserede sig for den musik, 25-årige lavede.
Man lavede sin plade-
- og gav et par interviews til musikblade og et par aviser.
Det var det hele.
Det var et troværdigt musikmagasin-
- og det var nationalt, fordi vi var på mange markeder.
Magasinet voksede, og det var et godt magasin.
Idéen var jo god.
Jeg sagde tit: "Tab nu ikke for mange penge på det".
"Tjen penge."
Det var første gang, han tog en af mine idéer til sig.
Han havde lyttet til folk med idéer.
De unge i butikken, som kom med mange idéer...
Alt, vi gjorde, blev opfundet af de unge i butikken.
Kunsten på væggene, vores displays-
- deres holdning til, hvad man skal købe eller ikke købe.
Alt det foregik på butiksniveau.
"Ingen musik, intet liv" stammede fra Japan.
Vi tog det til os og brugte det.
Vi anvendte deres kreativitet og fandt det spændende.
Nogle fandt det for dystert, men det var da sjovt..
"No Music, No Iife" var Radise-agtigt og meget cool.
Den var berømt for malerierne af pladeomslag-
-det var på murene udenfor.
Det blev det fremherskende-
- alle steder, hvor vi havde vinduer.
Folk forventede displays.
Man håbede, at ens album havnede derude.
Den tavle var alle tiders.
Så brugte vi det indendørs i en kunstafdeling.
Der var en skumkerne. Det var ikke kun stakke af albums.
Folk anstrengte sig meget. De fik fat i noget papskum-
- og lavede en baby med en rigtig dollarseddel foran den-
-og det ser ud som vand.
At se, at folk ville gøre sig så store anstrengelser for ens band-
-var chokerende.
Det påvirkede og forøgede-
- den oplevelse, folk havde i forretningen.
Præsentationen af musik var fysisk spændende.
De markedsførte de røde og gule logoer og tegn-
- så din lokale pladebutik blev gjort landsdækkende.
Tower voksede mere og mere, fik større succes-
- og blev mere kendt, eller anerkendt.
Det var Towers ansatte stolte over.
Vi hjalp hinanden med at får tingene til at fungere.
Vi forsøgte at få personen under os forfremmet, så han kunne komme videre.
Jeg blev butiksleder. Jeg blev regionschef.
Jeg blev underdirektør for USA.
Jeg blev underdirektør for butiksindretning og udvikling.
Der var tale om voldsom udvidelse.
Det var en stor forandring fra at være butikscentreret-
-til at se på det store billede.
Men ikke alle årene var lige vidunderlige.
Jeg husker det, fordi jeg var ung og skulle fyre folk for første gang.
'79, '81 og '83 var år, hvor flere pladeselskaber fyrede folk.
Rock and roll, som havde været spændende bare 10-20 år tidligere-
- nåede et punkt, hvor det stod i stampe.
Mange selskaber have lagt alle deres æg i disco-kurven.
Mange radiostationer ændrede stil omgående.
I alle store byer var der 2-3 discostationer-
- som ændrede retning, og senere led, fordi disco ikke solgte ret godt.
Der var mange fyringer. Pladesalget faldt meget.
Mange var bekymrede.
Alt var disco, og en dag kollapsede den.
For at få opmærksomhed blev det udnyttet af mange DJs.
"Disco sucks, man!" Og så var der tilbagegang.
Der skete tre ting, som trak musikbranchen-
-ud af tilbagegangen.
Den ene var MTV.
Tænd for det. Lad det være tændt! America, se den musik, du vil se!
Jeg vil have mit MTV.
Kunstnere med nogenlunde succes-
- kunne tilføje en visuel del til deres karriere.
Blev en video vist på MTV, gavnede det salget enormt.
...mit MTV.
Jeg kan huske, at vi havde videobudgetter-
-på 700.000 - 800.000 dollar.
Det var vigtigt at få den vist på MTV.
Og lykkedes det, så kom der fart på.
Ring til dit kabelselskab og sig "Jeg vil have MTV!"
Den anden ting Michael Jacksons "Thriller" -album.
I branchen siger man "Hits redder alt".
"Thriller" var den tidevandsbølge, der hævede alle bådene.
Mange mennesker gik ind i pladeforretningerne, bl.a. Tower.
Mange millioner samtidigt.
Når de var der, sagde man "Hvad med det dette Lionel Richie-album?"
"Hvad med dette Madonna-album? Hvad med Springsteen og Prince?"
Så kom der gang i tingene.
Den tredje og længerevarende ting-
-var overgangen til CD'en.
Det er svært at huske nu, fordi de virker så gammeldags-
-men en overgang var CD'er cool.
De var sølvglinsende og lød perfekt.
De lød meget rent, hvilket de klodsede, LP'er ikke gjorde.
Det var spændende, fordi de var digitale.
Jeg holdt meget af LP'er-
- men de små ridser, når man hørte klassisk musik-
-gjorde mig vanvittig.
CD'en kom frem, og vi skulle forklare folk om den.
Vi skulle fortælle dem, at der var kommet en ny teknologi-
- og at der var masser af CD'er at købe.
Men ingen vidste, om folk ville tage dem til sig.
Selskabernes ledere ville ikke have med CD'er at gøre-
-fordi de frygtede piratkopiering.
Men Russ stod fast-
- og blev den første, største og bedste ven af CD'en.
Den er så ren. Jeg er opmærksom med lyd af høj kvalitet.
Hans sagde altid, at den blev detailforretningernes redning.
Disse nyskabende plader med fantastisk lyd.
Alle var blevet trætte af LP'en-
- og var parate til at udskifte deres pladesamlinger-
-med dette dyrere produkt.
Det var kæmpe del af plademarkedet-
- at folk skiftede deres samlinger ud med CD'er.
Se den nye opfindelse. Hvor kan jeg købe den? Tower Records.
Som et eksperiment har Tower på Sunset Boulevard i Los Angeles-
-opstillet en kasse med CD'er...
De indså, at CD'en var dyrere-
- og ville koste op til 16,99 dollar-
- hvilket var en gave til pladebranchen dengang.
Og Tower udnyttede det.
I 1988 var salget af cassetter næsten fordoblet-
- CD'erne var eksploderet-
- og markedet for vinyl LP'er var faldet med 2/3.
Det var spændende for selskaberne, forbrugerne og kunstnerne.
Pludselig solgte man 20 mio. albums og var rig.
Det hele skyldtes, at CD'en solgte rigtig godt.
Det nød Tower godt af. De var en del af den kultur.
Som følge af forbrugernes valg-
- har en del store pladeforretninger fjernet LP'erne-
- fra hylderne. Er vinylpladen død?
Nutidens populærmusik er mere alsidig end nogensinde-
- og udvalget har aldrig været større.
Men prisen for indspillet er også steget-
- så kunderne nu tøver med at købe ukendte kunstnere og musikstile.
Tower og pladeselskaberne diskuterede priser-
- som leverandører og grossister ofte gør.
Hvornår giver forbrugeren efter?
Derfor har Tower introduceret-
- deres nye CD-lyttestationer i deres butikker verden over.
Publikums reaktion har været fantastisk.
Men Russ og Tower Records kunne se-
- at hver jul var pladerne dyrere, og de solgte bedre. Det er da herligt.
Vores butikker er større, har bedre sortiment-
- og har flere kompetente ansatte. Vi har ingen rivaler.
Fint, Russ. Åbn du bare nogle flere butikker.
Russ havde stor magt i lang tid.
Der var andre pladekæder, Tower var den mægtigste-
-i lang tid.
For nylig blev Tower Records igen kåret til-
-årets detailkæde i USA af NARM-
- the National Association of Recording Merchandisers.
Det er fjerde gang, Tower modtager den prestigefyldte pris.
Prisen var en anerkendelse af Towers image-
- styrke inden for markedsføring og dets ansvarlighed.
Fra starten i 1984 var der Michael Jackson, Madonna-
- Bruce Springsteen og Prince. Og der var hair metal bands.
Så var der grunge-æraen. Og så var der Hootie and the Blowfish.
Hele perioden, fra 1984 til 2000.
Det er ikke tilfældigt, at hip hop havde sin store vækst i den periode.
Så var der boy bands og Britney Spears og Christina Aguilera og de andre-
- som nød godt af, at teen pop var stort.
Det ene store afløste det andet inden for musik.
Og Tower var med.
Hvis de betaler med kreditkort-
- hæver kasseapparatet beløber i løbet af få sekunder.
Når man tjener så mange penge, vil man fortsætte.
Tower. Tower igen. Og igen.
Al musikken sidder fast i denne tossede galakse.
Men så henter Tower den tilbage og åbner butikker overalt på planeten.
Tower Records. Mere musik for færre penge.
Det var overvældende stort. Alle kendte logoet.
Alle kendte den rød og gule pose.
Da den digitale revolution kom-
-deltog pladebranchen med CD'en-
- uden at opdage, at de selv var skyld i deres undergang.
Men jeg tror, at Tower var optimistisk-
- og at de troede, de gode tider ville vare længe.
De udvidede i denne periode.
I starten af 90'erne havde vi stor succes med vores udenlandske aktiviteter.
Igen var drivkraften Japan, som var meget indbringende.
Måske endnu mere en aktiviteterne i USA.
Vi flyttede den gamle Shibuya-butik til disse lokaler.
Det var en bygning på otte etager, 84.000 fod.
Hver etage havde sit eget segment.
Stedet indbragte mange hundred tusind dollar hver måned.
Det var en kæmpe succes.
De var ikke til at stoppe.
Det gav os stor selvtillid.
Der kom nogen fra England og spurgte, hvorfor vi ikke åbnede en butik i England.
Hej, jeg hedder Russ Solomon.
Jeg vil gerne byde jer velkommen til vores lille sted i det centrale London.
Jeg håber, I får det dejligt i aften-
- når I overværer ægteskabet mellem Wembley og Tower-
- to store navne inden for underholdning.
Så drik ud og nyd det. Det gør jeg.
Vi sendte en fyr til Japan, og et par år senere-
- indgår han en aftale med nogen i Taiwan-
- om kompagniskab om Hong Kong, Taiwan og Singapore.
Selskabet var ved at blive meget stort.
192 TOWER-BUTIKKER OVER HELE VERDEN
Vi opererede på et meget høj niveau.
Men man glemmer aldrig...
Jeg sidder på en bar klokken 2 om natten i Taipei.
Og jeg er fra Sacramento. Hvor cool er det lige?
At rykke ind i lande uden for Japan udgjorde en risiko.
De udvidede i Latin America, i Asien og andre steder.
Har du et budskab til jeres fans?
Ingen musik, intet liv.
Vi blev berømte i hele verden, og vi nød det.
Det steg os nok lidt til hovedet.
Det var sgu da fedt! Hold da op.
Det var vildt. Det var virkelig sjovt.
Vi kom til at vide mere om musik.
Vi rykkede ind Mexico City, Colombia og Buenos Aires-
-og det gav os større viden om latin.
Men vi fik ikke stor succes i nogen af de nye lande.
Det skal med.
Nogle gange kan man blive for stor til sine bukser.
Som jeg sagde, opstod der en kultur om-
- at hvor vi ville have en butik, så kom kunderne-
-og gjorde drømmen virkelig.
Det var ikke nødvendigt at åbne i Buenos Aires eller Mexico City.
Jeg sagde, at vi skulle låne pengene.
Jeg er lige så skyldig som alle andre.
Det var dumt af mig at godkende kompagniskaber i Argentina-
- selv om jeg ikke troede helt på dem.
Bud var imod, at selskabet stiftede så stor gæld.
Han gav efter for det pres, Russ lagde på ham-
-men han var glad-
- især fordi han personligt tjente en masse penge.
Hvis man ser på musikbranchen på et givent tidspunkt-
-i perioden fra 1984 til 2000-
- ville man ikke sige, at der var problemer forude.
Russ, hvad med de nye teknologier, MiniDisc, DCC-
- eller at stråle musik og video ind i mit hus?
Er mine CD'er yt, og bliver hele Towers lager forældet?
Der er mange nye teknologier. Vi tager dem bare til os.
Vi tager dem til os i den tidlige del af deres udvikling-
- og vi vokser med, eller når de dør, smider vi dem ud, ligesom DAT.
Og det der med at stråle ting ind i folks hjem-
-det skal nok komme.
Men det vil ske over lang tid-
-og vi vil kunne indrette os derefter-
- og tackle situationen, som den kommer til at se ud.
Og med hensyn til din CD-samling, og vores lager-
-vil den holde i meget lang tid.
Man ser tilbage på sine fejl, og man begår jo fejl.
De indhenter en.
Man tror, at man kommer videre.
Men når de indhenter en, er det for sent at gøre noget ved det.
Selskabet var vokset meget. Der var et internationalt selskab.
Omsætningen var tæt på en milliard dollar på det tidspunkt.
Og Bud, revisoren, var måske lidt oppe at køre.
Vi måtte ansætte en mand udefra, en fyr ved navn Dee Searson.
Jeg stolede helt på Bud, og jeg stolede helt på Dee.
I starten af 90'erne var forholdet mellem Bud og Russ-
-blevet lidt anstrengt.
Bud droppede de daglige frokoster. De gav ham mavesår.
Buds arbejde blev mindre og mindre vigtigt.
Derfor måtte han væk.
Det var omkring 1995, at Bud valgte at stoppe.
Russ vil stadig sige, at en af de ting, der gik skævt-
-var, at Bud blev hægtet af.
Da Bud var væk, troede de nok, at der ville ske noget.
Selskabet ville ikke være det samme.
Da Bud rejste, overtog Dee som direktør.
Jeg udvikler selskabet og udvider selskabet-
-og han styrer pengene.
Det kom bag på mig, at jeg ikke kunne bruge så mange penge på nye butikker.
Dee fik til opgave at skaffe penge-
-ved at sælge Tower-obligationer.
Det gjorde det lettere for Tower at låne flere penge.
Tingene blev mere anstrengt.
Der kom et pres fra kreditorer, obligationsejere og banker.
Og der var et pres på branchen generelt.
Et kraftigt uvejr var under opsejling i musikbranchen som helhed.
Vi var gået fra vinylsingler til cassettesingler til CD-singler.
Men det sprang vi over, fordi vi var imod-
- at lade folk købe den bedste sang fra et album.
Hvis de ikke var der, skulle folk købe albummet.
Og det holdt stik.
Med tiden var kunderne imod det.
Jeg kan godt lide et par af Britney Spears sange.
Men har jeg lyst til at købe hele CD'en til 18 dollar?
En hel generation af unge-
- behøvede ikke gå ind i en butik for at få musikken.
Hvis der ikke er unge, som kommer ind og køber plader-
-har man mistet en masse.
Så skete der en masse andre ting.
Der var store kæder, som kom ind i musikbranchen-
-og der var frygtelige priskrige.
Alle begyndte at sælge CD'er.
Target, Walmart, alle de selskaber. Og de solgte dem til indkøbspris.
De fratog os den trafik, som hits skabte.
Havde man en Tower Records et sted og en Best Buy lige overfor-
- sagde kunden "Hos Tower kan jeg købe CD'en for 20 dollar".
"Men hos Best Buy kan jeg få CD'en for 10."
Selv før Napster var det et stort problem.
Branchen som helhed reagerede ikke passende på det, der skete.
De skulle have gjort pladerne billigere.
Det kunne de have gjort. Men de gjorde det ikke.
Jeg husker tydeligt vores første historie om... "Hvad er en MP3?"
Jeg blev ikke deprimeret første gang, jeg så Napster.
Jeg fik på, og der var 800.000 andre.
Jeg syntes, at det var fantastisk.
Jeg tænkte ikke på, at disse 800.000 personer stjal fra mig.
Det var det mest utrolige stykke software nogensinde.
Der var fællesskab i det.
Man kunne se hinandens playlister. Det var oplagt.
Mike Farrace havde den første pladebutik online.
Men hvad skulle vi stille op med den?
Vores server lå på AOL. Helt til grin.
At udvikle det til detailsalg lå langt fra mig.
Men når man så, hvor nemt det var at dele filer-
- og tage musikken gratis, så er det et problem.
Hvordan kan man konkurrere med det?
Hvis man kunne få Coca-Cola gratis fra hanen-
-ville du ikke købe en flaske Coca-Cola.
Man tager sig ikke af det.
Singler er billige. Vi har slet ikke brug for så mange penge.
Men da Napster kom, var det store spørgsmål-
-hvordan man konkurrerer med gratis?
Vi havde en masse mennesker, som stjal musikken gratis-
- og vi stod med CD'er til 18 dollar, som var vores vigtigste produkt.
Det går ikke.
Men har man en single til 99 cent-
- eller en billig, alternative måde at sælge musik på-
- er det lidt lettere at konkurrere med gratis.
Det så vi tidligere, da iTunes dukkede op-
- og sangene kostede 99 cent, hvilket gik fint.
De tror, musikken kan fås på computeren, de Googler det-
-og tror, at de kan få den gratis.
Det var noget, vi diskuterede meget.
Russ mente, at der altid ville være folk-
- som ville købe plader og have en pladesamling.
De personer forsvandt-
- og den næste generation tror, at ens iPad-
-rummer ens musiksamling.
Og sådan er det jo i dag.
Der findes ikke plader. Og købe en plade, er du tosset?
Det hægtede de fysiske butikker af-
-fordi den anden måde er så nem.
Jeg holder af pladebutikker, men kan ikke huske, hvornår jeg sidst var inde i en.
Skubbede branchen folk over i piratdelingen-
- ved at tvinge dem til at købe albums, når de ville have en sang?
Jeg ved det ikke, men det kan være sandt.
Musikbranchen forandrede sig-
-og vi kunne ikke tilpasse os.
Vi tilpassede os ikke-
- eller vi vidste ikke, hvordan vi skulle tilpasse os.
Men det hele skete samtidigt.
Da vi kunne have gjort noget, var det ikke op til mig længere.
At jeg blev syg, gavnede ikke sagen.
I 1998 skete der et par ting.
Min far fik en stor bypass-operation i hjertet.
Han var ude af billedet det meste af året.
Jeg blev udnævnt til direktør.
Russ blev bestyrelsesformand.
Stanley, Chris Hopson, Dee Searson og jeg var ligemænd-
-og pludselig blev jeg direktør.
Det skabte en del problemer.
Jeg kendte Michael lidt. Jeg var imod det.
Han kom ikke fra...
Det historiske ved Tower Records var-
-at alle kom ind og lærte tingene-
-ved at arbejde med dem.
Sådan var det stort set i Tower, før jeg læste jura.
Da jeg kom tilbage i 1988-
- blev jeg underdirektør og juridisk rådgiver.
Jeg blev straks mærket som chefens søn.
Der var nogle, som ville sabotere mig.
Mike gjorde det godt, men han var ikke mig i den forstand-
- at han kunne lede det, vi ville have.
Russell havde en personlighed, som folk holdt af. Det havde Michael ikke.
Det var en udfordring at...
...få mine kollegers tillid og samarbejde.
Der skete en ting til omkring år 2000.
Omsætningen var den samme.
Vi havde oplevet vækst fra 1960 til 2000.
Det var ingen år med jævn fremgang i omsætningen.
Det blev problematisk-
- fordi vi havde stor gæld og høje renteudgifter.
Det var på det tidspunkt, Tower begyndte at synke.
Alt, man havde gjort, fungerede.
Og så stopper det.
Det var for dumt, at forretningsplanen ikke fungerede.
Der var ingen kunder til at understøtte den.
Vi havde lånt en hulens masse penge-
- og pludselig opdagede vi, at vi var gået for vidt.
Det gik fint i Japan.
Men fordi vi havde tabt penge alle de andre steder-
- og banken tvang os til at sælge Japan...
Vi tjente mange penge på Japan.
At sælge Japan var et stort tab.
JAPAN
De udvidede for meget.
Det havde skadet dem, med eller uden Napster.
At der var en Napster senere, blev dødsstødet for dem.
Det er Russ. Jeg bliver interviewet.
Bud Martin.
Hvis Bud ikke var blevet syg og døde-
- og jeg havde lyttet til ham, så havde jeg ikke fået de problemer senere.
Med tiden satte folk pris på, hvad Bud gjorde.
Bud var en fin fyr. Og efter et par drinks...
...kunne han svinge i lysekronerne...
...og tage lampeskærme på hovedet...
Men folk opfattede ham også som et fundament for firmaet.
Det var ham, der passede forretningen.
Han blev ældre og mere syg. Han havde haft en sygdom længe.
Han havde ikke fortalt det til nogen i starten af 90'erne-
- men han led af en svækkende sygdom, leukæmi.
Uden at det fleste af os vidste det, havde han haft den i måske 15 år.
Han havde et godt liv. Det var trist, da det sluttede.
Han havde ikke meget at tale om.
Han døde et par år senere.
Jeg har noget, jeg vil sige om Bud.
Jeg får måske ikke sagt det rigtigt.
Det her var ikke meningen.
Han lærte alle os unge, som nu er underdirektører-
-at se på, hvordan vi levede vores liv-
-med hensyn til vores moral.
Han var en vidunderlig lærer for os.
Han var en stor mandschauvinist, men han var meget fair.
Nu har jeg kun en ting til-
- hvis jeg kan få det sagt. Undskyld.
Bud, min ven, den her er til dig.
Bud Martin.
Bud, af alle mennesker, gjorde tingene mulige.
Efter alle de 26 år, gik de sidste cirka 3 år med-
-at føle, at Tower Records-
-ikke ville findes meget længere.
For mig var et spørgsmål om tid.
Da bankerne kom med, vidste vi, der kom forandringer.
Det var...
Min far...
Da bankerne begyndte at lægge pres på selskabet-
-og forlangte at vi fik rekonstrueret det-
-blev min far meget vred.
Banken meddelte mig det.
Jeg synes ikke om det. De sagde "Det er dit valg".
"Indsæt en ny ledelse, ellers vil vi ikke låne dig pengene."
Vi skulle bruge pengene.
Uden pengene kunne vi ikke handle.
Så vi ville forsøge med en ny ledelse.
Mike ville ansætte en kvinde, Betsy Burton.
Han vil ansætte hende.
Der kom altså en ny. Det var vist Betsy.
Dengang vidste jeg ikke, hvad der foregik.
Hendes tanke var at bruge alle reklamepengene på branding.
"Hvorfor på branding?"
Vi var et etableret brand. Vi havde brug for detail-annoncer.
Man har brug for reklamer, som flytter varer.
Det gælder om at flytte varer.
Og så lukkede hun "Pulse!" -magasinet.
At miste "Pulse!" og fyre 40 ansatte gjorde ondt.
Hvis jeg har haft lyst til at myrde nogen...
...med mine hænder, så var det hende.
Vi lukkede trykkeriet og mistede 30 ansatte.
Vi lukkede skilteværkstedet og mistede 30 ansatte.
Vi måtte skære ned overalt. Vi måtte fyre folk.
Man gik og følte...
"Jeg er god, jeg skal ikke fyres, håber jeg."
De nye sagde-
- at vi skulle skære ned, fordi vi ikke havde nogen penge.
De sagde faktisk, hvad Bud havde sagt-
-gennem fire årtier.
På den ene side var jeg enig med ham-
- og forsøgte at finde ud af, hvordan vi kom ud af det her.
Og på den anden side-
- måtte jeg tackle dem, der ville rive det hele ned.
Det var en balancegang.
De forstår ikke produktet.
De forstår ikke de mennesker, der arbejdede i selskabet.
De forstår ikke systemerne. De forstår ingenting.
Fiaskoens frø er en del af det, og det varer ikke ved.
Han bekæmpede den nye ledelse.
Der var flere af slagsen.
Jeg husker det første møde tydeligt.
Jeg sagde "Jeg sidder i bestyrelsen og har selskabets formand".
Det er en formand uden portefølje.
"Hvad forlanger I af mig? Hvem skal have visionerne?"
"Hvem skal tænke på, hvad vi skal foretage os fremover?"
Og så siger den tåbelige kvinde "Vi har ikke brug for nogen med visioner."
Jeg kan ikke kontrollere noget længere.
Hvad skulle jeg gøre? Ryste på hovedet og gå.
Betsy havde talt med gruppen og, tror jeg-
-de fleste af os i ledelsen individuelt.
Så vi vidste, hvad der foregik.
Mike Solomon blev forfremmet til formand.
Han skulle gøre, hvad bankfolkene ville have ham til-
Alt gik i stå.
En udefra tog alt fra os.
Jeg var fanget i midten.
Vi skulle give overskud, og vi skulle betale vores gæld.
Men for at gøre det måtte vi skære hjertet ud af selskabet.
I 2004 fjernede de mig, Dee og Mark Viducich.
De besluttede nok dengang at likvidere selskabet.
Det tog dem et par år at gøre det, men de var ikke længere interesserede i-
- at udvikle selskabet eller redde det. Det er min mening.
De gav os besked på at reducere omkostningerne-
- spare penge, og gerne øge indtjeningen eller mindst mindske tabene.
Kunne vi fyre en, der tjener 200.000-
-kunne vi ansatte en, der tjener 100.000.
Jeg var på Mike Solomons kontor sammen med ham og Betty Boop.
Man ved jo godt, hvorfor man er der.
Jeg sagde til ham og Betty, at det var dem, som ikke brude være der.
"Man burde fyre jer. Ikke mig."
At fyre folk, man har ansat for 30 år siden...
Folk, der startede i butikkerne, som nu var mellemledere...
Det er forfærdeligt.
Stanley og jeg var i Lake Tahoe.
Vi fik en drink i baren.
Og pludselig siger han...
"For resten, Bob, vi omstrukturerer selskabet."
"Det er vi nødt til på grund af væksten eller sådan noget."
Jeg blev paf...
...fordi det var under private former.
Så jeg skyllede nogle whiskyer ned.
Den dag Heidi fyrede mig... Hun kaldte mig ind og sagde-
- "Rudy, det her ser svært for mig, men jeg vil skilles".
Det var svært for os begge to.
Jeg gik ind til Russ.
"Hvad fanden skal vi nu stille op med dig?"
Han havde aldrig fyret nogen!
Og slet ikke sin bestyrelse.
Sådan var han ikke.
Han ringede og spurgte, om vi skulle spise frokost sammen.
Jeg tænkte, at det ikke tegnede godt.
Russ ringer ikke og inviterer dig på frokost.
Han havde tårer i øjnene. Det var lige svært for os begge.
Måske sværere for ham.
Russ og jeg er fætre-
- og Mike Solomon, som var direktør en overgang, er fætre.
At se familiemedlemmer blive fejet til side-
- var sværere end at miste 30-årig karriere.
Efter 30 år fik jeg et ur-
- kort efter at jeg havde forladt selskabet.
Jeg har det på i dag.
Der står "Bob, tak. Vi elsker dig. Tower Records".
Og det var gensidigt.
Jeg ville nok ønske, at jeg følte større skyld over at overleve.
Men der var også stor lettelse.
Og da fyringerne fandt sted...
At fjerne de vigtige dele af Tower, som havde gjort det til en succes-
- var hjerteknusende. Det var selskabets hjerte.
Selskabet kunne ikke fungere uden dem.
Og det gjorde det heller ikke.
I dag lukker stifteren af Tower Records sin sidste pladebutik.
Det er enden på et ikon, som satte Sacramento på kortet.
En af mange kæder, som lukker sine butikker.
LUKKER
Jeg var i New York på 4th og Broadway.
Vi havde en lejlighed i samme ejendom-
- og jeg var der og så, da butikken lukkede den aften.
Jeg stod overfor og kiggede.
Hvad skal man stille op? Det er slut.
De lukkede samtidigt, og en masse mennesker mistede deres job.
Det var en af de største tragedier i mit liv-
- da de lukkede. Jeg blev meget ked af det, og jeg savner den.
Jeg savner at tage ud at købe mine plader eller CD'er.
Det var denne organisation-
- denne gruppe, der samledes om Russ og gav næring til-
-og byggede videre på Russ' vision.
I starten af 70'erne fik jeg arbejde i Tower Broadway-
-her i Sacramento på 16th og Broadway.
Og i 1992 havnede jeg her på Watt Avenue som leder.
Uden for butikken skrev vi-
-hvad der foregik i forretningen.
Da vi hørte, at selskabet var gået konkurs-
-ville det snart være slut-
-ville vi skrive noget på skiltet.
En af de ansatte, Dale, foreslog "All Things Must Pass. Tak Sacramento."
Da jeg kom på arbejde dagen efter-
- havde man sat et meget langt banner henover det.
Der stod bare "Lukker".
De havde sat banneret hen over facaden-
- så det dækkede skiltet med "All Things Must Pass".
Det var som at få en lussing af virkeligheden.
Da de var væk, tog de skiltet ned-
-så man kunne se vores besked igen.
Det er meget trist.
Skelettet er her stadig.
Og delene er er stadig, men de er ikke aktive.
Jeg ville være meget gladere, hvis her var fyldt med plader-
-og der blev spillet musik-
-og folk købte plader.
Men det er jo fortid.
Man kan ikke lave om på det.
Lad os tænke på, hvad vi skal lave fremover.
TAK RUSS. DU ER STADIG VORES HELT
TOKYO 40 KM
At køre gennem Shibuya eller Shinjuku eller Harajuku, hvor det nu var-
- og se Tower Records' logo på en bygning...
Har I Tower Records? Oh, yeah.
Så vi gik derind. Det var sgu Tower Records, mand.
På de forskellige etager var der en forskellig CD, og skilte overalt...
Folk købte musik og lyttede til musik.
Det var fantastisk.
At se Japan blomstre sådan... Jeg er meget stolt af dem.
Jeg kunne ikke være mere glad.
For det beviser jo, at det kan gøres.
De gør jo det samme, som vi gjorde hele tiden.
Tower var Russ' barn.
Han byggede det. Han nærede det. Han udvidede det.
Det er meget specielt og unikt.
Den følelse, de alle har for Russ, for Tower, for hinanden.
Folk gik ind i musikforretninger, de lyttede til musik.
Det var en oplevelse at gå ind i en forretning-
- og gennemgå tusindvis af plader.
Det var her. Vi var en del af det.
Vi forelskede os. Og så forsvandt det.
At arbejde behøver ikke være trist eller kedeligt.
Man behøver ikke hade at skulle på arbejde hver dag.
Sådan var det ikke for mig og de andre, der arbejdede i Tower.
Det var en familie.
Og det familieideal holdt alle fast i lige til det sidste.
Det var ikke et job. Det var en livsstil.
Jeg tror, at Tower var en persons vision.
Han vidste, hvad de ville give verden eller tilbyde verden.
Og vi brugte 30 år på at følge og forfine den vision.
TOWER RECORDS JAPAN, INC HEIWAJIMA, TOKYO
Vi var en del af folks liv, fordi musik var den del af folks liv.
SELV OM DEN SIDSTE TOWER RECORDS-BUTIK I USA-
- LUKKEDE 21. DECEMBER 2006, LEVER RUSS SOLOMONS VÆRK STADIG.
DER ER NU 85 BUTIKKER I JAPAN.
Det var musikken, der betød noget for de unge.
For alle, faktisk. Men mest for de unge.
Og vi var dem, der skaffede dem den.
Hvad er der i vejen? Er du løbet tør for spørgsmål?
Ja...